Україна–Польща: історична спадщина і суспільна свідомість
[РЕЦ.]: ЧИ МОЖЕ УКРАЇНЕЦЬ СПОВІДУВАТИ РОСІЙСЬКУ САМОІДЕНТИФІКАЦІЮ? [НА КН.]: ДОБРЖАНСЬКИЙ ОЛЕКСАНДР. З ІСТОРІЇ МОСКВОФІЛЬСТВА НА ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ В ОСТАННІЙ ТРЕТИНІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ СТ.: МОНОГРАФІЯ. ЧЕРНІВЦІ: ДРУК АРТ, 2024. 328 С.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
[РЕЦ.]: «СПРАВЖНІЙ ДРУГ ПІЗНАЄТЬСЯ В БІДІ!» [НА КН.]: WOJNA NA UKRAINE: KIJÓW – WARSZAWA RAZEM DO ZWYCIĘSTWA. ANALIZY – REFLEKSIĘ – KALENDARIUM. PRACA ZBIOROWA POD REDAKCJĄ STANISŁAWA STĘPNIA. WARSZAWA: FUNDACJA WOLNOŚĆ I DEMOKRACJA, 2022. 418 S.
КОНСЕРВАТИЗМ ЯК СТРАТЕГІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ: ПОЛІТИЧНІ ПРОЦЕСИ В РЕСПУБЛІЦІ ПОЛЬЩА У 2015–2023 РОКАХ
У статті проаналізовано політичні процеси у Республіці Польща в період правління партії «Право і справедливість» (ПіС) у 2015–2023 роках, коли консерватизм став основою стратегії національної безпеки держави. Розглянуто консервативний поворот польської політичної сцени після т. зв. «Ери Туска» та підходи до реалізації правоконсервативних засад у внутрішній і зовнішній політиці. Детально проаналізовано електоральні перемоги ПіС у 2015 та 2019 роках, що забезпечили партії парламентську більшість та президентську владу. Особливу увагу приділено п’яти основним постулатам партійної програми: відновлення держави, економічний розвиток, сімейна політика, суспільні реформи та зовнішньополітична суб’єктність. Показано, що консервативна ідеологія ПіС базувалася на цінностях свободи, солідарності, справедливості, національної ідентичності та католицьких принципах. Ключовими аспектами політичної програми були: активна соціальна програма «500+», зміцнення традиційної моделі сім’ї, посилення ролі католицької церкви, реформи судової системи та державного управління. Зовнішньополітичний курс ПіС характеризувався євроскептицизмом, зміцненням співпраці зі США та НАТО, антиросійською позицією та складними відносинами з Україною. Консерватизм у Польщі 2015–2023 років функціонував як комплексна стратегія національної безпеки, що включала захист культурної автентичності, протидію зовнішнім впливам та зміцнення внутрішньої єдності. Водночас існували суперечності між консервативними принципами та європейською інтеграцією, що призводило до зовнішніх та внутрішніх політичних конфліктів. Перехід виконавчої влади до Громадянської коаліції та формування уряду Дональда Туска у 2023 р. не поклало кінець консервативному циклу в польській політиці, а започаткувало новий процес політичного протиборства ліберально-демократичної та консервативно-демократичної доктрин. Польський досвід має велике значення для розуміння сучасних тенденцій у європейській політиці та центральноєвропейському консерватизмі.
Республіка Польща, консерватизм, національна безпека, «Право і справедливість», Громадянська платформа, міжнародні відносини, політичні процеси, євроскептицизм, українсько-польські відносини.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ТРУДОВИХ ВІДНОСИН У РЕСПУБЛІЦІ ПОЛЬЩА НА ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
На основі сучасних досліджень розкрито особливості реформування трудового законодавства в новітній історії Польщі. Визначено основні принципи правового регулювання трудових відносин. Проаналізовано ключові аспекти трудового права Республіки Польща, зокрема щодо дистанційної роботи та прав українських мігрантів. Виокремлено трудові відносини як основу соціально-економічного розвитку держави, оскільки вони визначали взаємодію між працівниками та роботодавцями, впливаючи на добробут суспільства. Акцентовано незворотність введення європейських стандартів праці та їх вплив на трудове законодавство Польщі. Констатовано, що у контексті євроінтеграції України особливого значення набуло вивчення досвіду країн Європейського Союзу, зокрема Польщі, яка мала розвинену систему трудового законодавства, адаптовану до стандартів ЄС. Узагальнено порівняння правового регулювання трудових відносин в Україні та Польщі, зокрема в аспектах дистанційної роботи та захисту прав трудових мігрантів, що дозволить виявити сильні сторони та недоліки національних систем, а також шукати шляхи вдосконалення українського законодавства.
Республіка Польща, трудове законодавство, право, українські мігранти, Європейський Союз.
МОРАЛЬНІ ЦІННОСТІ ТА ІСТОРИЧНІ КРИТЕРІЇ НАГОРОДЖЕННЯ В МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ
Протягом всієї історії влада намагалася виправдати свою легітимність через систему нагород, які часто вручалися не за реальні досягнення, а за лояльність режиму. Від античних імператорів до сучасних диктаторів нагороди ставали інструментом пропаганди, закріплюючи культ особистості та приховуючи репресії. Автор статті досліджує, як автократії використовували відзнаки для маніпуляції суспільною свідомістю та створення ілюзії «заслуженої» влади. У Стародавньому Римі імператори, такі як Калігула чи Нерон, присвоювали собі божественні титули та тріумфи за вигадані перемоги. Пізніше, у середньовічній Європі, монархи засновували ордени (наприклад, Орден Золотого Руна), щоб купувати вірність знаті. Ці нагороди не мали нічого спільного з честю чи доблестю – вони були політичними інструментами, що підтримували ієрархію влади. Керівництво Радянського Союзу і нацистської Німеччини довели систему незаслужених нагород до сакралізації. Й. Сталін нагороджував орденами керівників таборів, а А. Гітлер вручав хрести за «заслуги» офіцерам, які здійснювали воєнні злочини. У Північній Кореї чи СРСР зʼявилися цілі категорії відзнак для пропагандистів, які прославляли режим. Нині в таких країнах, як Росія чи Білорусь, триває практика масового нагородження державними відзнаками чиновників, силовиків і пропагандистів. Наприклад, ордени за «відродження традицій» або «патріотизм» часто отримують особи, причетні до репресій. Це свідчить про те, що незаслужені нагороди залишаються важливим інструментом легітимації диктатур. Система державних відзнак у автократіях завжди відображає їхню сутність – вона не винагороджує заслуги, а підтримує владу через символічний капітал. Дослідження цього феномену допомагає краще зрозуміти механізми пропаганди та способи маніпуляції історичною пам’яттю.
історичні диктатури, політичні відзнаки, автократії, тоталітаризм, пропаганда, культ особистості, легітимація влади, символічний капітал, репресивні режими, античні деспоти, середньовічні ордени, сучасні диктатури, маніпуляція історією.
ЕТНОСОЦІОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІЇ У XIX–XX СТОЛІТТЯХ: УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКА МІЖЕТНІЧНА ВЗАЄМОДІЯ
У статті досліджено українсько-польську міжетнічну взаємодію впродовж XIX–XX століття як чинник формування української національної ідентичності в етносоціологічному вимірі. Розглянуто динаміку відносин між українським і польським етносами в умовах імперського домінування, національного пробудження, міжвоєнного протистояння, Другої світової війни та радянського періоду. Особлива увага приділяється аналізу політики пацифікації та формам політичної мобілізації українців у контексті польської державної політики, подій Волинської трагедії у роки Другої світової війни. Акцентовано на локальних прикладах співпраці, релігійного і культурного співіснування як альтернативних моделей міжетнічної взаємодії. На основі сучасної української історіографії та міждисциплінарних підходів обґрунтовано потенціал українсько-польського історичного діалогу як засобу примирення в умовах нових геополітичних викликів.
міжетнічна взаємодія, національна ідентичність, націотворення, історична пам’ять, етносоціологія.
ЄПИСКОП ГРИГОРІЙ ХОМИШИН: НА ПЕРЕХРЕСТІ УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИХ КУЛЬТУРНИХ ТА ЦЕРКОВНИХ ВЗАЄМИН ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ XX СТОЛІТТЯ
У статті висвітлено постать єпископа Григорія Хомишина як ключової фігури українсько-польських відносин у Галичині першої половини XX століття. Проаналізовано його суспільно-політичні та релігійні погляди в контексті тогочасних міжнаціональних викликів. Розглянуто культурологічні аспекти діяльності та внесок єпископа у розвиток освіти й духовності, а також його роль у формуванні нової парадигми українсько-польських взаємин. Особливу увагу приділено його концепції «західного вектора» розвитку Української греко-католицької Церкви та культури. Мета дослідження – комплексно проаналізувати діяльність і спадщину Григорія Хомишина як репрезентанта українсько-польського релігійного та культурного діалогу, дослідити його бачення ролі Греко-Католицької Церкви (ГКЦ) у цивілізаційному виборі України, а також виявити вплив міжетнічної взаємодії на формування богословських і соціальних поглядів єпископа. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує історико-біографічний, культурологічний, порівняльний та герменевтичний методи. Використано джерела як українського, так і польського походження, а також матеріали церковного архіву, спогади сучасників і аналітичні праці сучасних дослідників. Наукова новизна полягає у спробі представити постать Григорія Хомишина не лише як церковного ієрарха, а й як мислителя, культурного модернізатора й ініціатора стратегічного зближення з європейською християнською традицією. Уперше в контексті українсько-польських взаємин проаналізовано його концепцію модерної українськості, базованої на католицькій візії суспільного розвитку. Прогнозовані висновки: єпископ Хомишин відігравав важливу роль у становленні діалогу між українським і польським народами на релігійному й культурному рівнях. Його ідеї зберігають актуальність у контексті сучасного пошуку моделі співжиття в мультикультурному суспільстві. Дослідження спадщини Хомишина відкриває нові перспективи для вивчення етноконфесійних трансформаційних процесів у Галичині та сприяє глибшому розумінню ролі Церкви у міжетнічних взаєминах.
Григорій Хомишин, українсько-польські відносини, Галичина, Греко-Католицька Церква, міжкультурний діалог, латинізація, західноєвропейська орієнтація.
ЗАКОНОДАВЕЦЬ СТИЛЮ В АРХІТЕКТУРІ ЛЬВОВА ПОЧАТКУ ХХ СТ.: ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ АЛЬФРЕДА ЗАХАРІЄВИЧА
Цей текст знайомить читачів з життям і творчістю Альфреда Захарієвича (1871–1937), видатного галицького архітектора, який працював за часів сецесії, раннього модернізму та неокласицизму початку ХХ ст. Будучи провідним будівничим модерного Львова, він виступив як спадкоємець професійної слави свого батька, проф. Юліана Захарієвича – засновника львівської архітектурної школи доби історичних стилів. У професійній діяльності Захарієвич-молодший свідомо артикулював свою місію новатора, беручи участь у створенні Пасажу Міколяша (1899–1900) чи комплексу головного львівського двірця (1901–1904). У Галичині він впроваджував новітні методи і матеріали будівництва, зокрема, залізобетонні конструкції системи Геннебіка. Альфред Захарієвич уславився як будівничий сотень залізобетонних мостів, що відносилися до найбільших в Австро-Угорщині. Його проєкти поєднували вишукану естетику форм з функціональною продуманістю внутрішнього планування, про що свідчить найвизначніша серед створених ним громадських споруд – історичний будинок Львівської торгово-промислової палати (1907–1910). Він також реалізував проєкти найкращих банківських будинків Львова, зокрема, офісу Кредитного земського товариства (1911–1916), який виразно наслідує стиль Отто Вагнера. В архітектурному краєвиді Львова окрему увагу привертають проєктовані ним чиншові доми, такі як кам’яниця Балабана (1908–1910). У Львові Альфред Захарієвич першим звернувся до форм стилю сецесії, а пізніше проявив себе як провідний майстер архітектури, який працює в парадигмі постсецесійного неокласицизму. Довгий час досягнення Альфреда Захарієвича лишалися недооціненими, в історико-архітектурних публікаціях його ім’я майже не згадувалося. Тим часом його видатну роль у розвитку архітектури модерного Львова на початку минулого століття можна співставляти із внеском чільних львівських будівничих давніх епох – Паоло Домінічі наприкінці ХVІ ст., Бернарда Меретина у середині ХVІІІ ст. чи Юліана Захарієвича в останній третині ХІХ ст.
Галичина, Львів, пограниччя культур, мішана ідентичність, fin de siècle, сецесія, неокласицизм.
СПРОБИ ПЕРЕГЛЯДУ ГОЛОВНИХ ПОЛОЖЕНЬ ГАДЯЦЬКОЇ УГОДИ Й ПРИЧИНИ НЕВДАЧІ ЇЇ ПРАКТИЧНОЇ РЕАЛІЗАЦІЇ У 1659 РОЦІ
Досліджено спроби перегляду головних положень Гадяцької угоди 1658 року в контексті політичної ситуації 1659 року. Особливу увагу приділено позиції гетьмана Івана Виговського, ставленню козацької старшини, опозиційних полковників і представників Речі Посполитої до положень про створення Великого князівства Руського. Аналізуються причини поступок з боку української сторони в Гадяцькій угоді 1659 року, серед яких – внутрішня опозиція, зростання промосковських настроїв серед козацтва, воєнна загроза, дипломатичні компроміси та зрада частини еліт. Проаналізовано зміст пропозицій Війська Запорізького щодо внесення змін до тексту договору, запропонованих І. Виговським. Зроблено висновок про те, що долю Гадяцької угоди було вирішено під час обговорення на сеймі у травні 1659 р. Показано, як політична нестабільність, відсутність єдності в середовищі українського проводу й агресивна позиція Московської держави унеможливили практичну реалізацію Гадяцької угоди. У підсумку ідея включення Русі до рівноправної федерації з Польщею і Литвою залишилася нереалізованою політичною альтернативою.
історія, Гадяцька угода, Україна, Військо Запорозьке, Річ Посполита.
ВОЛИНСЬКІ І СХІДНОПОДІЛЬСЬКІ МАГНАТИ І ШЛЯХТА НА ПОГРАНИЧЧІ З ПОЛЬСЬКОЮ КОРОНОЮ В ХОДІ ОБВЕДЕННЯ ПРИКОРДОННИХ МАЄТКІВ У 1546 РОЦІ
У статті досліджується перепис міждержавних кордонів між Великим Князівством Литовським і Польською Короною, який було проведено у 1546 р. У центрі уваги – взаємини магнатів і шляхти обох держав на пограниччі, проявлені під час об’їзду маєткових границь, а також їх фіксації у протоколах граничних комісарів. Розглянуто структуру протоколів граничних об’їздів та об’єкти фіксації даних (правопорушень, граничних знаків і заяв привілейованих землевласників про визнання-невизнання границь і володінь). Показано, що приграничні взаємини магнатів і шляхти обох держав мали сусідський характер, зумовлений шляхетським правом землеволодіння та загалом ранньомодерним характером територіальної організації суспільства. Значною мірою ці взаємини визначалися загосподаренням територій власними підданими, що створювало прецеденти територіальних спорів. Джерело розкриває, наскільки відмінною була специфіка приграничних відносин сусідів-землевласників обох держав на Поділлі – на прикордонні з Диким Полем. Окреслену проблематику взаємин магнатів і шляхти на пограниччі та межування маєткових границь може значно поглибити вивчення актових книг Волинської землі до 1569 р. у складі Великого Князівства Литовського, а також аналогічних книг Белзського, Руського і Подільського воєводств Корони, матеріалів Литовської Метрики, Коронної Метрики, залишків шляхетсько-магнатських архівів, в яких набагато повніше відображались контакти приграничних землевласників.
міждержавні кордони, опис границі 1546 р., урядова акція, шляхетські маєтки, маєткові границі, Велике Князівство Литовське, Корона Польська, Руське воєводство, Волинь, Поділля, Брацлавський повіт.
СПЕЦИФІКА ЕКСПАНСІЇ ПОЛЬСЬКОГО КОРОЛЯ КАЗИМИРА III НА РУСЬКІ ЗЕМЛІ: СПРОБА РЕКОНСТРУКЦІЇ ЇЇ ПРИЧИН ТА ПЕРЕБІГУ
Порушено питання особливості участі польського короля Казимира III у боротьбі за галицько-волинську спадщину. Розглянуто її загальне бачення в польській та українській історіографіях зі специфікою епохи їх становлення. Оскільки в них традиційно тісно пов’язувалося питання мотивів та участі Казимира III із правлінням та загибеллю останнього самостійного галицько-волинського князя Юрія II Болеслава Тройденовича, детально досліджено особливості його релігійної політики, взаємин з галицькими та волинськими боярськими елітами, внутрішню ситуацію в державі та зовнішні відносини із сусідами. Досліджено виникнення легенди про участь Юрія Болеслава у тристоронніх переговорах з угорським і польським королями у Вишеграді влітку 1338 р. з передачею останньому своєї спадщини; наведено до неї контраргументи. Простежено перебіг польсько-русько-татарської війни 1340–1341 рр., її завершення та наслідки, включно з реваншем Казимира III в 1349 році. Для розуміння яке бачення мав король на завойовані терени розібрано нюанси його титулатури. Розглянуто вибудову його взаємини із боярами, включно з пристосуванням останніх до нових умов феодальних відносин із монархом. Прослідковано менш помітні, але в довготривалій перспективі важливіші аспекти експансії Казимира III. Дано пояснення мотивації сприянню чужоземцям у галицьких містах з точки зору їхньої участі в міжнародній торгівлі. Зроблено огляд колонізаційних заходів короля на західному пограниччі Галичини. Перевірено «каземирівську модель» колонізації та урбанізації Францішка Сікори на прикладах пів сотні локацій нових міст і сіл в Малопольщі та Галицькій Русі в період з 1333 по 1370 рр. Дано відповідь найімовірнішого, на думку автора статті, мотиву експансії Казимира III на руські землі.
Польща, Русь, Галичина, Казимир III, Юрій-Болеслав Тройденович, експансія, колонізація, торгівля, екстенсивне освоєння, історіографія.
ПОЛІТИЗАЦІЯ ІСТОРІЇ ЧИ ІСТОРИЗАЦІЯ ПОЛІТИКИ?
Про Друге польсько-українське Комюніке (листопад 2024 р.), необхідність відновлення наукового діалогу у форматі семінарів «Україна–Польща: важкі питання»
СТАЛІНСЬКІ РЕПРЕСІЇ ПРОТИ НАУКОВОЇ ІНТЕЛІГЕНЦІЇ ТА МОЛОДІ ЛЬВОВА
УКРАЇНСЬКЕ МИСТЕЦТВО: СВІТОВИЙ, НАЦІОНАЛЬНИЙ, РЕГІОНАЛЬНИЙ ВИМІРИ
ПСИХОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ВІЗУАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИХ ВІДНОСИНАХ: ТЕОРЕТИЧНЕ ОСМИСЛЕННЯ
У статті розглянуто інтеграцію психосемантичного аналізу та візуальної ідентичності як методологічну основу дослідження суспільної свідомості в контексті українсько-польських відносин. Автори пропонують теоретичну рамку, в якій візуальна ідентичність трактується як форма відображення соціальних уявлень і колективних уявлень про «своїх» і «чужих». Особлива увага приділена можливостям методу репертуарних решіток Джорджа Келлі для вивчення психосемантичної структури образів «поляка» та «українця» у суспільній свідомості представників обох народів. Аналіз показує, що візуальні образи є не лише зовнішнім атрибутом ідентичності, але й індикатором глибинних когнітивних категорій, таких як довіра, статус, близькість чи загроза. У статті здійснено систематизацію теоретичних джерел із психології ідентичності, міжгрупових відносин, семантичного аналізу і візуальних студій. Обґрунтовується доцільність використання візуального матеріалу (герби, емблеми, шеврони, меми, зображення воїнів, історичних персонажів тощо) як одного з ключових об’єктів психосемантичного дослідження. Результати теоретичного аналізу свідчать про потенціал інтеграції психологічних і візуальних підходів для виявлення латентних елементів суспільної свідомості, що визначають динаміку міжнаціонального сприйняття.Зроблено висновок про необхідність подальших емпіричних досліджень із застосуванням методу репертуарних решіток для діагностики, моделювання та корекції уявлень, що лежать в основі ідентичнісних наративів у контексті українсько-польського діалогу.
суспільна свідомість, візуальна ідентичність, психосемантичний аналіз, метод репертуарних решіток, українсько-польські відносини, міжгрупове сприйняття, національні óбрази
ОСВІТНЯ МІГРАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ СТУДЕНТІВ ДО ПОЛЬЩІ: ДИНАМІКА ТА СТРУКТУРА В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОЇ РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ
У статті проаналізовано передумови, кількісний вимір та наслідки освітньої міграції українців до Республіки Польща після повномасштабного вторгнення Росії у 2022 р. Доведено, що збільшення кількості українських студентів в польських вищих навчальних закладах (uczelniach) зумовлювали такі фактори, як спричинена російською агресією загроза життю і здоров’ю, культурна близькість, пошук якісної освіти та можливостей отримання високооплачуваної роботи в Європейському Союзі. Статистичні звіти польського Державного дослідницького інституту «Центр обробки інформації» та американського Інституту міжнародної освіти продемонстрували збільшення у 2022–2024 рр. числа українців у польських університетах та вищих школах від 34 734 до 48 056 осіб. Значною популярністю серед українських студентів, користувалися освітні напрями «Менеджмент», «Інформатика», «Медицина». Прийнятий у березні 2022 р. польський Закон «Про допомогу громадянам України у зв’язку зі збройним конфліктом на території цієї держави» давав змогу українцям безкоштовно навчатися польською мовою в державних навчальних закладах й влаштовуватися викладати без конкурсу. Аналіз результатів анкетування українських студентів освітньої програми «Полоністика для іноземців» вказав одночасно на високу адаптивність та постійний страх і невпевненість у завтрашньому дні. Кількісне збільшення українського студентства в Польщі виражалося у демографічних і економічних перевагах для Польщі, але й також у суспільних викликах, як-от мовний бар’єр, ксенофобія, культурна інтеграція.
Україна, Польща, російсько-українська війна, освітня міграція, вища освіта, студенти, культурна інтеграція
ОСВІТА І НАУКА ЯК ІНСТРУМЕНТИ ПРИМИРЕННЯ: ПОДОЛАННЯ ІСТОРИЧНИХ УПЕРЕДЖЕНЬ У ПОЛЬСЬКО-УКРАЇНСЬКОМУ ДІАЛОЗІ
У статті досліджується роль освіти та науки як ключових інструментів примирення між Україною та Польщею, зокрема у контексті подолання історичних упереджень та формування культури діалогу. Акцентується увага на значенні освіти у формуванні необхідності створення об’єктивних підручників, що відображають погляди обох народів. Наводяться приклади успішного функціонування навчальних закладів з українською мовою навчання у Польщі, які сприяють збереженню національної ідентичності та інтеграції у польське суспільство. Аналізується вплив наукового середовища на деполітизацію історичної пам’яті через міждисциплінарні дослідження, конференції, академічні обміни та публікації. Особлива увага приділяється спільним українсько-польським історичним комісіям, які відіграють роль платформ для конструктивного діалогу щодо спірних сторінок минулого.Розглядаються меморіальні ініціативи та культурні проєкти, що сприяють формуванню спільної культури пам’яті. Підкреслюється, що лише через розвиток критичного мислення, повагу до історичної правди, відкритість до різних точок зору та активне міжкультурне співробітництво можна подолати стереотипи та досягти справжнього порозуміння між народами. Освіта і наука в цьому процесі виступають не лише засобом передачі знань, але й інструментом гуманітарної трансформації міждержавних відносин.
Польща, Україна, освіта, наука, примирення, історичні упередження, діалог
ЛОБІЮВАННЯ ІНТЕРЕСІВ УКРАЇНИ В ПОЛІТИЧНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ АЛЕКСАНДРА КВАСНЄВСЬКОГО
Важливим етапом польсько-українського примирення стала імплементація його принципів, розроблених еміграційними середовищами, у міждержавних відносинах. Велика заслуга у нормалізації польсько-українських відносин належить польському політикові, журналістові і громадському діячеві Александру Кваснєвському. Концепція польсько-української співпраці в політичній думці А. Кваснєвського містила кілька елементів, як-от усвідомлення вирішального значення осі Варшава-Київ для безпеки регіону, розв’язання історичних суперечок, лібералізація політики щодо національних меншин, досягнення примирення, лобіювання інтеграційних та економічних прагнень України. Нормалізація польсько-українських відносин, інституалізація двостороннього примирення та лобіювання інтересів України на міжнародній арені стали важливими напрямами діяльності Александра Кваснєвського. В період його двох президентських каденцій ініційовано низку двосторонніх проєктів у політичній і економічній галузях.А. Кваснєвський взяв участь у розв’язанні внутрішньо української кризи 2004 р., виступає радником українських політичних інституцій та експертом у питаннях двостороннього співробітництва. Неодноразово визнавався кращим лобістом України на міжнародній арені. Президентура А. Кваснєвського вирізняється порівняно з правліннями інших глав держави ІІІ Речі Посполитої. За його каденції ухвалено нову Конституцію, Польща вступила в ЄС і НАТО. Започатковані А. Кваснєвським ініціативи – запрошення України до групи центрально-європейських держав, підтримка реформ і демократизації, лобіювання вступу до НАТО і ЄС, декларація про примирення, побудова нафтопроводу Одеса-Ґданськ, щорічний економічний форум в Жешові, створення польсько-українського військового підрозділу – залишаються актуальними.
польсько-українські відносини, польсько-українське примирення, Александр Кваснєвський, лобіювання
ПОЛЬСЬКА АВТОКЕФАЛЬНА ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА У СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНИХ ПРОЦЕСАХ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ (РОСІЙСЬКИЙ ЧИННИК)
У статті розглянуто питання отримання автокефалії Польською Православною Церквою (ППЦ) від Константинопольського патріархату у 1925 р., простежено роль уряду Другої Речі Посполитої та спротив Російської Православної Церкви в процесах набуття самостійності ППЦ. Виокремлено роль українського чинника в сприянні самостійницьким тенденціям церковного життя. Актуалізовано питання правових наслідків спроби надання повторної автокефалії Польській Автокефальній Православній Церкві (ПАПЦ) від Московського патріархату у 1948 р. Акцентовано увагу на провідній ролі промосковського вектору у житті ПАПЦ після Другої світової війни до сьогодення.Констатовано невизнання ПАПЦ створення Православної Церкви України (ПЦУ) у 2018 р. та синхронність дій з позицією Московського патріархату, а також неоднозначну позицію на російську агресію проти України.
Польська Православна Церква, Польська Автокефальна православна Церква, Друга Річ Посполита, автокефалія, православ’я
МІЖ ДЕКЛАРАЦІЄЮ І ЦЕНТРАЛІЗАЦІЄЮ: МІСЦЕВЕ САМОВРЯДУВАННЯ НА БУКОВИНІ В УМОВАХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ ПОЛІТИКИ КОРОЛІВСЬКОЇ РУМУНІЇ У 1918–1938 РОКАХ
У статті досліджено процес інституційного становлення та функціонування системи місцевого самоврядування на території Північної Буковини після її анексії Королівством Румунія у 1918 р. Автор аналізує нормативно-правові основи управління в регіоні, зокрема впровадження положень конституції 1923 р., закону про адміністративну уніфікацію 1925 р. та супровідної підзаконної бази. Зазначено, що, попри проголошення принципів децентралізації та демократичного управління, фактична адміністративна політика Румунії щодо приєднаних територій, включаючи Буковину, характеризувалася централізацією повноважень, ліквідацією автономних органів, типових для австрійської адміністративної системи та призначенням лояльних тимчасових органів управління.Після ухвалення закону 1925 р. місцеве самоврядування набуло двоступеневої структури: громади (сільські та міські) та повіти. Громади мали статус юридичних осіб, утворювали громадські ради з виборних і посадових членів, які мали право ухвалювати рішення з питань місцевого значення: освіта, охорона здоров’я, культура, благоустрій, кооперація.Керівною особою в громаді виступав примар, якого вибирали терміном на 5 років. Примар мав широкі повноваження, включаючи виконання рішень рад, регламентування адміністративної діяльності та представництво громади перед державними органами. Повітові ради формувалися з урахуванням чисельності населення й мали у своєму складі як виборних радних, так і представників ключових міністерств і установ. Їхня діяльність була спрямована на реалізацію загальних державних та місцевих завдань у сферах освіти, охорони здоров’я, інфраструктури, соціального захисту. Поряд із громадськими та повітовими радами діяла вертикаль виконавчої адміністрації: префекти, субпрефекти, претори, нотарі, які реалізовували функції центральної влади на місцях. Префект був представником уряду в повіті, координував діяльність адміністративних служб і здійснював загальний контроль за дотриманням законності.Окрему увагу приділено статусу приміських громад, які могли бути приєднані до міської громади, однак зберігали часткову автономію. Автор акцентує на складності правових процедур, що супроводжували зміну статусу населених пунктів, а також на взаємодії між міськими та приміськими адміністраціями.Значна увага в роботі присвячена персональному складу місцевих рад, вимогам до службовців, а також ролі таких ключових постатей, як секретар громади, нотар і службовці спеціалізованих відділів (ветеринарних, санітарних, технічних тощо). Подано класифікацію працівників адміністрації за категоріями (загальноадміністративні, спеціалізовані), описано їх функціональні обов’язки та порядок призначення. Таким чином, автор робить висновок про поєднання в румунській моделі місцевого самоврядування на території Буковини елементів демократичного представництва з інструментами жорсткого адміністративного контролю, що в підсумку забезпечувало збереження унітарної моделі державного управління у багатонаціональному регіоні.
місцеве самоврядування, Буковина, Королівська Румунія, адміністративна реформа, громада, повіт, примар, префект, децентралізація, державне управління, міжвоєнний період, адміністративно-територіальний устрій
ВПЛИВ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ НА ДЕМОГРАФІЧНІ ПРОЦЕСИ У ЛЬВОВІ (ЛИПЕНЬ 1915 – ЖОВТЕНЬ 1918 РОКІВ)
Стаття присвячена аналізу демографічної ситуації у Львові в період відновлення австро-угорської влади (липень 1915 – жовтень 1918 рр.) під час Першої світової війни. Дослідження охоплює ключові демографічні показники: загальну чисельність населення, рівень народжуваності, смертності та причини смертей, а також міграційні процеси, зокрема рух біженців. Хронологічні рамки роботи зумовлені поверненням австрійської влади після російської окупації (1914–1915 рр.) та завершенням періоду Листопадовим чином 1918 р. Актуальність теми полягає у необхідності осмислення впливу воєнних подій на демографічні процеси міського середовища, що дозволяє провести паралелі із сучасними викликами, спричиненими війнами. На основі архівних даних, зокрема матеріалів Державного архіву Львівської області та Статистичного міського бюро, проаналізовано динаміку чисельності населення Львова. У 1918 р. чисельність мешканців міста становила 187 431 особу, що свідчить про зменшення порівняно з довоєнним періодом (212 030 осіб у 1914 р.). Значний вплив на демографію мали міграційні процеси: масовий відтік мешканців під час російської окупації, евакуація до тилових регіонів Австро-Угорщини, а також повернення біженців після 1915 р.У 1915–1916 рр. до Львова повернулася значна кількість релокантів, що спричинило перевантаження соціальної інфраструктури міста. Брусиловський прорив 1916–1917 рр. посилив міграційну кризу, змусивши тисячі осіб переміститися до Львова як відносно безпечного тилового центру. У дослідженні також розглянуто показники народжуваності та смертності. У 1915–1918 рр. народилося 10 423 дитини, однак високий рівень смертності під час пологів (2,8%) відображає низький рівень медичного забезпечення.Загальна смертність у місті становила 18 530 випадків, з яких 10,8% припадало на біженців. Основними причинами смертей були епідемічні захворювання (натуральна віспа, тиф, холера), туберкульоз легень, пневмонія та хвороби серця. У 1918 р. коефіцієнт народжуваності становив 15,66 на 1000 осіб, смертності – 27,9 на 1000 осіб, що призвело до від’ємного природного приросту (-2295 осіб).
Перша світова війна, Східна Галичина, Львів, соціальне становище, демографія, біженці, австро-угорська адміністрація
ГАДЯЦЬКА УГОДА 1658 РОКУ: ГОЛОВНІ АВТОРИ, АНАЛІЗ ЗМІСТУ Й ЗАСАД СПІВІСНУВАННЯ ДОГОВІРНИХ СТОРІН
Проаналізовано зміст підписаного у Гадячі 16 вересня 1658 р. договору між Військом Запорізьким і Річчю Посполитою. З’ясовано мотивації авторів його «українських пунктів». Наведено аргументи, якими вони керувалися під час опрацювання пропозицій угоди. Її оцінено як перший важливий етап на шляху до творення системи колективної безпеки у Центрально-Східній Європі й програмний документ, що мав забезпечити стримування агресії Московської держави. Акцентовано увагу на розбіжностях у цілях й трактуванні змісту між підписантами документа від Війська Запорізького і Речі Посполитої: перші прагнули створення конфедерації держав під зверхністю єдиного монарха з об’єднаними Збройними силами і узгодженою зовнішньою політикою, тоді як другі хотіли створити федеративну державу з обмеженням суверенітету країн, що входили до її складу. Першочерговими завданнями договору були встановлення миру між Україною і Польщею й здійснення амністії для учасників війни між Військом Запорізьким і Річчю Посполитою. Констатовано, що у цьому історичному документі було відображено прагнення українських авторів до миру, свободи, державності й міжнародного визнання України. Зроблено висновок про те, що козацька держава мала бути трансформованою у Велике князівство Руське, оскільки для авторів «українських пунктів» фіксацію такої назви тоді сприймали як успадкування традицій Київської Русі й Королівства Русі. Декларативними намірами угоди названо відродження національної держави в Україні зі своїми територією, елітою, адміністративною, судовою та фінансовою системами, військом та національною церквою. Відзначено, що пункт про здійснення реституцій був нереальним для виконання, провокував конфлікт між колишніми власниками та новими їх господарями з козацької старшини. Звернено увагу на важливе символічне значення угоди для розвитку порозуміння в історії українсько-польських взаємин.
історія, Гадяцька угода, Україна, Військо Запорізьке, Річ Посполита, Велике Князівство Руське
ПРОБЛЕМА МЕЖУВАННЯ МІЖДЕРЖАВНИХ КОРДОНІВ ПОЛЬСЬКОЇ КОРОНИ З ВОЛИННЮ І СХІДНИМ ПОДІЛЛЯМ У 1546 РОЦІ
У статті розглянуто проблему межування міждержавних кордонів між Польською Короною і Великим Князівством Литовським, яке проходило здебільшого по території сучасної України і колишніх теренів Руського королівства (Галицько-Волинського князівства): Поліссю, Волині і Поділлю, а також по території Берестейщини (Республіка Білорусь). Цю проблему розглянуто в контексті вивчення такого унікального історичного джерела, як «Попис границь и шкод» 1546 року, в якому були запротокольовані об’їзди маєткових меж магнатів і шляхти обидвох держав. Відтворено історичний контекст створення перепису кордонів 1546 року, який був єдиним описом на цій ділянці кордону в Ранньомодерний час.Проаналізовано історіографію дослідження цього джерела і проблематику межування границь з кінця ХV – першої половини ХVІ ст. Тему міжсусідських відносин приграничних магнатів і шляхти обидвох держав було виділено в окрему проблематику. З точки зору джерелознавчої характеристики «Попис» 1546 року було віднесено до категорії описово-статистичних джерел. Надано порівняння акції опису кордону ВКЛ з Польським королівством з іншими аналогічними акціями того часу. Проаналізовано інституційний аспект створення приграничних комісій, які мали розглядати приграничні спори магнатів і шляхти ВКЛ і Корони, як передумову межування міждержавних кордонів. Показано, як аналог створення цих комісій було використано у перемирних грамотах ВКЛ з Московським князівством у 1508–1556 роках. Досліджено роль і місце проєкту створення спільних між ВКЛ і Короною приграничних комісарських судів 1554 року, який не було реалізовано. Доведено, що приграничні комісари, які здійснювали перепис границь і збитків 1546 року між Короною і ВКЛ, не мали повноважень на відновлення чи проведення міждержавних границь. Також вони не мали повноважень на полагодження міжсусідських спорів. Висвітлено роль Жиґимонта Августа у проведенні акції з опису границь 1546 року.
опис границь 1546 року, міждержавний кордон, границі маєтків, комісарські суди, магнати, шляхта, сейм, Корона Польська, Велике Князівство Литовське, Волинь, Поділля
НАУКОВА КОНФЕРЕНЦІЯ “МИРОН КОРДУБА: ВЧЕНИЙ І ГРОМАДСЬКО-ПОЛІТИЧНИЙ ДІЯЧ (ДО 135-РІЧЧЯ ВІД ДНЯ НАРОДЖЕННЯ)”
СПІВЧУТТЯ З НАГОДИ ТРАГІЧНОЇ ЗАГИБЕЛІ ПРЕЗИДЕНТА ПОЛЬЩІ ЛЕХА КАЧИНСЬКОГО
ІНТЕРПРЕТАЦІЯ ІСТОРІЇ ВЕЛИКОГО КНЯЗІВСТВА ЛИТОВСЬКОГО У СЛОВ’ЯНСЬКІЙ ІСТОРІОГРАФІЧНІЙ ТРАДИЦІЇ ХІХ СТОЛІТТЯ
ВОЛИНСЬКІ КЛІРИКИ В СОЦІАЛЬНИХ ТРАНСФОРМАЦІЯХ XX СТОЛІТТЯ
ІСТОРІЯ–НАУКА–КУЛЬТУРА–РЕЛІГІЯ: ДОСЛІДЖЕННЯ УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИХ ВІДНОСИН У “ВАРШАВСЬКИХ УКРАЇНОЗНАВЧИХ ЗАПИСКАХ”
Висвітлено функціонування наукового часопису “Варшавські українознавчі записки”, який видається на основі щорічних міжнародних українознавчих конференцій – Польсько-українські зустрічі. У збірнику започатковано систематичні дослідження з історії літератури, мови, релігії та Церкви, національної свідомості, політичної і філософсько-суспільної думки в Україні, проблем історії українсько-польських взаємин, ролі видатних постатей, а також культурних трансформацій українсько-польського прикордоння.
ІСТОРІОГРАФІЯ, БІБЛІОГРАФІЯ, ДЖЕРЕЛОЗНАВСТВО
науковий часопис, українсько-польські відносини, українознавство, етнокультурне прикордоння
ПРОБЛЕМА УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКОГО ПРОТИСТОЯННЯ НА ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ У РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ В ІСТОРИЧНІЙ НАУЦІ: ДЕМОГРАФІЧНИЙ ЗРІЗ
Досліджено кількість жертв в етнонаціональних конфліктах на території Західної України під час Другої світової війни на підставі наукової літератури про цей період. Звернено увагу на трагічні наслідки цього протистояння для обох сторін конфлікту.
сссссссукраїнсько-польські відносини, етно-соціальний конфлікт, українсько-польське порубіжжя, Українська і Польська історіографія