Україна–Польща: історична спадщина і суспільна свідомість
Ivan Krypyakevych Institute of Ukrainian Studies - National Academy of Sciences of Ukraine
УКРАЇНА – ПОЛЬЩА: ДОЛАЮЧИ ТРАВМИ ВІЙН ТА МІЖНАЦІОНАЛЬНИХ ПРОТИСТОЯНЬ НОВІТНЬОЇ ДОБИ
Актуалізовано важливі наукові та громадсько-політичні заходи 2025 р., у які стосувалися українсько-польського діалогу у науковій та памʼяткоохороній сферах. Зокрема, проаналізовано передумови та результати роботи Круглих столів істориків України (відбулись 2025 р. у Києві, Івано-Франківську, Луцьку), Всеукраїнського круглого столу «Повернення історичної пам’яті про українців Закерзоння». Стверджено важливість «Заяви представників історичної спільноти України щодо намірів деяких політичних сил Польщі на законодавчому рівні засудити діяльність УПА та ОУН(б), прирівнявши її до тоталітарних режимів нацизму та комунізму», а також «Комюніке Міністерства культури України і Міністерства культури і національної спадщини Республіки Польща щодо результатів діяльності Українсько-польської Робочої групи у справах гідних поховань у 2025 році». Учасники дискусії визначили доцільним запропонувати польським партнерам відновити діяльність українсько-польського Форуму істориків, Форуму партнерства, Українсько-польської історичної комісії Національної академії наук України та Польської академії наук. Стверджено, що вони повинні стати додатковими майданчиками для розвитку конструктивного діалогу, переведення чутливих питань у площину фахових дискусій із польськими колегами-істориками, об’єктивності в оцінках подій спільної історії, запобігання провокаціям, а також протидії дезінформації та розпалюванню ворожнечі між українським та польським народами. У статті стверджено, що спільна пам’ять і готовність до порозуміння зближують українські та польські народи в ім’я спільних цінностей, заснованих на християнській традиції, повазі до прав людини, добросусідстві в Європі та спротиві російському імперіалізмові.
Україна, Польща, історія, політика, культура, памʼять, війна
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВЗАЄМИНИ УКРАЇНИ ТА ПОЛЬЩІ ПІСЛЯ РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ 2013–2014 РОКІВ: ВИПРОБУВАННЯ ІСТОРИЧНОЮ ПОЛІТИКОЮ
У статті комплексно простежено динаміку двосторонніх українсько-польських відносин у царині історичної політики в період від Революції Гідності 2013–2014 рр. до повномасштабного вторгнення Росії в Україну 24 лютого 2022 р. Показано, що у взаєминах України та Польщі була присутньою як, обумовлена спільністю безпекових інтересів та євроінтеграційних прагнень, геополітична солідарність, так і хронічна конфліктність на ґрунті несумісних моделей державної історичної політики. Особливу увагу приділено парламентським резолюціям Сенату і Сейму Республіки Польща 2016 р. про визнання Волинської трагедії 1943 р. геноцидом українських націоналістів, а також поправкам до польського Закону про Інститут національної пам’яті від 2018 р., що прирівняли «українських націоналістів» до нацистських та совєтських злочинців. показано, що для консервативної партії «Право і Справедливість» апеляція до трагічного минулого слугувала водночас внутрішньополітичним інструментом (мобілізація електорату) та важелем зовнішньополітичного тиску на Київ. Досліджено деструктивну роль Росії, яка провокувала «війну пам’ятників» у публічному просторі обох країн, вдаючись до актів вандалізму й інформаційних маніпуляцій з метою розсварити два народи. висвітлено конструктивні українсько-польські інтелектуальні альтернативи: діяльність Українсько-польського форуму партнерства, Польсько-українського форуму історичного діалогу, ініціативи Міжнародного фонду «Відродження» та Фундації імені Стефана Баторія. Значну увагу приділено аналізу Спільної декларації президентів Володимира Зеленського та Анджея Дуди 2020 р., що зафіксувала взаємне зобов’язання відновити пошуково-ексгумаційні роботи та налагодити двосторонній меморіальний діалог. Обґрунтовано тезу про те, що найпродуктивнішою стратегією для обох країн є послідовне розмежування між двома площинами: актуальним безпековим і геополітичним партнерством, де Польща й Україна мають природні спільні інтереси, та академічною, громадянською і дипломатичною роботою над складним минулим. Після повномасштабного російського вторгнення 2022 р. ці два виміри набули якісно нового наповнення: геополітична солідарність перетворилася на безпосередню гуманітарну та військову допомогу, а меморіальний діалог – на питання безпеки та суверенітету.
Україна, Польща, історична політика, Революція Гідності, Волинська трагедія, декомунізація, меморіальний діалог, «Право і Справедливість», національна безпека, стратегічне партнерство
ІСТОРИЧНИЙ РОЗВИТОК ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ НЕДИСКРИМІНАЦІЇ В УКРАЇНСЬКОМУ ТА ПОЛЬСЬКОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ (ХХ–ХХІ СТ.)
У статті здійснено комплексний порівняльно-правовий аналіз розвитку правового регулювання недискримінації в правових системах України та Польщі протягом ХХ–ХХІ століть. Досліджено історичну трансформацію праворозуміння рівності: від формального закріплення рівності громадян перед законом у конституційних актах початку ХХ ст. до впровадження сучасних концепцій змістовної рівності та позитивних дій. Проаналізовано специфіку антидискримінаційного дискурсу в умовах тоталітарних режимів. Окрему увагу приділено впливу європейської інтеграції на формування національних антидискримінаційних механізмів, зокрема імплементації директив ЄС та адаптації законодавства до стандартів Ради Європи. Зроблено висновок про поступове зміцнення інституційних гарантій рівності та перехід до активної політики подолання фактичної нерівності в українському та польському законодавстві крізь призму історичних змін. Стверджено, що сучасний етап, після 1990-х рр., позначений поверненням до ліберальних стандартів, де принцип недискримінації став не просто юридичною нормою, а фундаментом правової держави. Європейська інтеграція виступала потужним зовнішнім стимулом, змусивши національні уряди прийняти комплексні антидискримінаційні закони та створити інституційні механізми захисту.
Україна, Польща, історія, принцип недискримінації, правове регулювання, рівність, європейська інтеграція
ОСОБЛИВОСТІ ДЕРЖАВОТВОРЕННЯ В УКРАЇНІ, ПОЛЬЩІ ТА КРАЇНАХ БАЛТІЇ (1991–2004): КОМПАРАТИВНО-ІНСТИТУЦІЙНИЙ ВИМІР
У статті здійснено порівняльний аналіз державотворчого поступу в площині інститутів політичної системи в Україні, Польщі та країнах Балтії. У дослідженні проведено методологічне зіставлення головних маркерів кожної інституції у межах політичної системи з виокремленням спільних та відмінних рис у зазначених державах. Такий підхід у формі вертикального й горизонтального порівняння інститутів політичних систем дав можливість простежити особливості внутрішньої складової державотворення у вказаних країнах. Головними маркерами цієї внутрішньої складової державотворення стали інститути: президента, парламенту, уряду, судів та окремо – конституцієтворення. Взятий на озброєння широкий формат такого охоплення інституційності досліджуваних держав дав змогу розглянути специфіку кожного з них з порівнянням між собою на новітньому етапі державотворення. Це дало підстави для здійснення узагальнення моделей політичних систем у кожній з країн порівняння, а також для висвітлення особливостей кожної з них у період власного державного суверенітету в новітній період. Порівняльний аналіз інституційного виміру державотворення в Україні, Польщі та країнах Балтії засвідчує ряд особливостей щодо кожного з окреслених складових. Зокрема, специфіка конституційного процесу полягала в тому, що Польща та країни Балтії (за винятком Латвії, яка відновила свою Конституцію міжвоєнного періоду) ухвалювали свої основні закони на всенародних референдумах. Натомість в Україні цей процес відбувався на рівні вищих органів державної влади, супроводжуючись складними пошуками компромісів між лівими та правими політиками в парламенті, а також протистоянням із Президентом. Особливості президентської моделі полягали в тому, що в Україні, Польщі та Литві цей інститут став всенародно обраним, на відміну від Латвії і Естонії, адже у них глава держави обирається на рівні парламентів. Парламенти в Україні та країнах Балтії є однопалатними, на відміну від двопалатного в Польщі. Обрання ж законодавчого органу в країнах Балтії і Польщі (Сейму) здійснюється за пропорційною виборчою системою (Сенат – за мажоритарною), а в Україні перші дві каденції – мажоритарна, наступні дві – змішана. Формування урядів у Польщі та країнах Балтії залежало від політичної конфігурації у парламентах, а в Україні – від особи Президента.
Україна, Польща, Литва, Латвія, Естонія, державотворення, політична система, президент, парламент, уряд, суди, конституції
ORGANIZACJA STRUKTUR POLICJI PAŃSTWOWEJ WE LWOWIE W LATACH 1919–1924
Sprawne funkcjonowanie każdego państwa wymaga działania formacji i instytucji odpowiedzialnych za bezpieczeństwo państwa w każdym aspekcie jego funkcjonowania. Przyjmuje się, że za bezpieczeństwo zewnętrzne odpowiada armia, natomiast za wewnętrzne między innymi policja. Odbudowująca się Rzeczpospolita właściwie nie miała w swojej tradycji istnienia formacji typowo policyjnych – nie zdążyła ich wytworzyć przed swoim upadkiem pod koniec XVIII wieku. Formacje takie wytworzyły dopiero władze państw zaborczych. Kiedy po I wojnie światowej Państwo Polskie się odbudowywało, niezbędnym było stworzenie formacji, która odpowiadałaby za bezpieczeństwo i porządek publiczny. W ten sposób w 1919 r. powołano do życia Policję Państwową. Początki funkcjonowania Policji Państwowej we Lwowie nie były łatwe. Władze państwowe mierzyć się musiały z szeregiem problemów o zróżnicowanej naturze, które z pewnością nie ułatwiały prowadzenia działań, do których każda policja jest powoływana, a więc dbania o bezpieczeństwo publiczne. Z całą stanowczością należy jednak podkreślić, że władze tak państwowe, jak i miejskie, od początku starały się o należyte zabezpieczenie porządku publicznego w mieście. Dążono przede wszystkim do możliwie szybkiego tworzenia przewidzianych prawem struktur Policji Państwowej. Z pewnością nie było to łatwe, ze względu na ograniczone warunki lokalowe oraz problemy natury budżetowej, z którymi borykało się w pierwszych latach istnienia Państwo Polskie. Na inwestycje czas przyszedł później, toteż adaptowano na potrzeby Policji obiekty wykorzystywane przez analogiczną formacje w czasach Austro-Węgier. Cały czas rekrutowano także funkcjonariuszy, którzy mieli za zadanie strzec prawa i dbać o bezpieczeństwo na terenie miasta. Rok 1924, na skutek dalszych modyfikacji w organizacji Policji Państwowej w całej II Rzeczypospolitej, uznać należy za zakończenie działań z rodzaju organizacji. Stworzone do tego roku struktury, modyfikowane już nieznacznie i jedynie rozbudowywane z biegiem lat, adekwatnie do zadań stawianych Policji Państwowej, dotrwały do 1939 roku.
II Rzeczpospolita, historia, Policja Państwowa, Lwów, porządek publiczny, bezpieczeństwo
УКРАЇНСЬКІ ТЕАТРИ МІЖВОЄННОГО ЛЬВОВА (ПРОБЛЕМИ ІСНУВАННЯ ТА ДІЯЛЬНОСТІ)
У статті на базі наукових різночасових праць діячів і дослідників мистецтва, публікацій української історіографії висвітлено складні умови існування та діяльності українських театрів у Львові в міжвоєнний період ХХ ст. На той час Львів був найбільшим адміністративним і культурно-мистецьким центром Східної Галичини1, у якому в різних організаційних формах і об’єднаннях співіснували польські, українські, єврейські, вірменські, австрійські та інші творчі структури. Наголошено на антиукраїнських заходах владних структур щодо місцевого українського населення. На тлі заходів, скерованих на утвердження польської влади на українських землях Східної Галичини, помітно загострилися міжнаціональні протистояння між українцями та поляками, що отримало відбиток на суспільно-політичному, етнокультурному, соціальному, релігійному, науковому, освітньому, мистецькому й інших статусах українців. Особливе значення в культурному житті українського населення отримали українські театральні заклади. Доведено, що українське театральне мистецтво, незважаючи на скрутне становище, стало головним провісником відкритої пропаганди серед населення національної культури, національних традицій, звичаїв та обрядів. Відзначено лояльну позицію діячів Української церкви, низки громадських організацій щодо полонізації населення й антиукраїнської політики. Наголошено на значному розмаїтті невеликих українських театральних установ, закладів, аматорських робітничих, профспілкових, громадських колективів, які сприяли справі підтримки національної культури, ідентичності, національного духу, що в умовах політики польської окупаційної влади мало особливе значення. Розглянуто вплив політики польської влади на динаміку відносин між українцями та поляками в Галичині. У діяльності українських театрів відзначено локальні приклади поширення міжетнічної польсько-української творчої співпраці, а також участь окремих українських артистів у польських театральних колективах.
театр, артисти, національна культура, танець, балет, музика, українці, поляки, політика, творча діяльність, мистецтво
ГРОМАДСЬКА ОХОРОНА ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ КРАКОВА: ДІЯЛЬНІСТЬ ТОВАРИСТВА ЛЮБИТЕЛІВ ІСТОРІЇ ТА ПАМ’ЯТОК НАПРИКІНЦІ ХІХ – У ПЕРШІЙ ЧВЕРТІ ХХ СТ.
У статті проаналізовано становлення та діяльність Товариства любителів історії та пам’яток Кракова як одного з провідних осередків громадської охорони культурної спадщини міста наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття. Базовим джерелом дослідження стали протоколи засідань товариства, які дали можливість простежити коло актуальних проблем, що регулярно порушувалися на його зібраннях, а також конкретні форми реагування на виклики у сфері збереження історичних пам’яток. Саме ці документи відображають повсякденну практичну діяльність організації, її внутрішню структуру, механізми ухвалення рішень та взаємодію з міськими інституціями. Другим важливим джерелом дослідження стали річні звіти про діяльність товариства, опубліковані в часописі Rocznik Krakowski. Ці звіти відзеркалюють аспекти роботи організації, які товариство прагнуло донести до публіки та широкого загалу. Вони містять узагальнену інформацію про здійснені заходи, наукові та пам’яткоохоронні ініціативи, фінансову діяльність і результати співпраці з іншими інституціями, що дає змогу комплексно оцінити масштаби та напрями громадської діяльності у сфері збереження історико-культурної спадщини Кракова.
громадянське суспільства, громадські організації, самоорганізація населення, пам’яткоохоронна діяльність, Австро-Угорщина
«Я – ДІДУХ!»: ДО ПИТАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ САМОІДЕНТИФІКАЦІЇ ВОЛОДИМИРА ДІДУШИЦЬКОГО
У статті проаналізовано особливості національнокультурного самовизначення Володимира Дідушицького (1825–1899) – представника польського аристократичного середовища Галичини, чия ідентичність формувалася на перетині польської культурної традиції, статусу великого землевласника й усвідомлення руськоукраїнського коріння роду, що особливо актуалізувалося під впливом революційних подій 1848 р. Попри стале самоусвідомлення себе поляком, Дідушицький виразно відчував територіальну належність до руського простору, хоча й не називав себе «русином». З’ясовано, що його взаємодія з руськоукраїнським середовищем відбувалася переважно у формах соціального солідаризму й етнографічної зацікавленості, які стали ключовими компонентами його культурноінтелектуальної позиції. Показано, що включення елементів руської ідентичності проявлялося насамперед у соціальній площині та спиралося на ідею «цілого народу», характерну для «русинів польської нації». Водночас Дідушицький дистанціювався від політичного трактування національної свідомості, розглядаючи національний рух радше як форму патріотичного служіння, ніж як інструмент політичної мобілізації. Його погляди залишалися пов’язаними з традиційною культурою, у межах якої міжетнічні взаємини не набували політичного звучання. Значну увагу він приділяв етнографічним групам, трактуючи Галичину як простір надетнічної інтеграції, здатної об’єднати різні спільноти на основі розвитку «крайової культури», зокрема освіти й економічного добробуту. Звернуто увагу, що у своїх виступах у Галицькому сеймі в 1876 р. Дідушицький наголошував на важливості єдності, заснованої на спільній історичній пам’яті та відповідальності за майбутнє краю. Така позиція контрастувала з тенденціями посилення націоналізму, але водночас надавала йому можливість зберігати певний «нейтралітет» у конфлікті між поляками й українцями, який поступово загострювався.
Галичина ХІХ ст., Володимир Дідушицький, національна ідентичність, «крайова культура», «органічна праця», солідаризм, українсько-польські відносини
ТВОРЧІСТЬ ХУДОЖНИКА-ЧЕНЦЯ ОРДЕНУ ТРИНІТАРІЇВ ЙОЗЕФА ПРЕХТЛЯ (1737–1799) НА СХІДНИХ ЗЕМЛЯХ РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ КРІЗЬ ПРИЗМУ МИСТЕЦЬКИХ ВІЗІЙ ЗАХІДНОЄРОПЕЙСЬКОГО БАРОКО
Статтю присвячено малодослідженому в українській гуманітаристиці питанню мистецького доробку видатного художника доби пізнього бароко Йозефа Прехтля на східних землях Речі Посполитої. Особливе місце в історії релігії і Церкви на теренах Речі Посполитої, до складу якої упродовж другої половини ХVІ – кінця ХVІІІ ст. входили Волинь і Поділля, належить римо-католицьким орденам. Хоча їхня діяльність була спрямована на зміцнення позицій Римо-католицької церкви, вони водночас відігравали провідну роль у поширенні й утвердженні культурно-мистецьких набутків західної цивілізації, зокрема художніх надбань доби бароко. З’ясовано, що творчий доробок художника-ченця ордену тринітаріїв Йозефа Прехтля є яскравим прикладом привнесення на вітчизняний ґрунт культурно-мистецьких набутків західного світу. Досліджено стиль художника, якому були притаманні як високий рівень естетики, композиційна й ідейна змістовність, вишукана колористика, бездоганне технічне виконання, так і оригінальні стилістичні рішення творів Зокрема, завдяки досконалому володінню прийомами ілюзіоністсько-перспективного живопису, що творився під безпосереднім впливом живописної спадщини видатного італійського художника Андреа дель Поццо, на східних землях Речі Посполитої в інтер’єрах низки культових споруд Йозефом Прехтлем були створені численні живописні ансамблі ілюзій глибоких провалів площі склепінь і стін, крізь які глядач ніби міг спостерігати далекі небесні сфери, а також складні багатофігурні сцени і групи, подані в найсміливіших ракурсах. Власне саме так він утілював художні принципи європейського бароко з його прагненням до безкінечності та містицизму. Підсумовано, що на східних землях Речі Посполитої, зокрема Волині та Поділля, завдяки праці плеяди західноєвропейських діячів освіти, а також митців – архітекторів, художників, скульпторів тощо, творча доля яких була тісно пов’язана з католицькими чернечими орденами, відбувалися складні процеси відбору та засвоєння досягнень, які багато в чому визначили весь наступний розвиток української культури.
Річ Посполита, римо-католицький орден тринітаріїв, Йозеф Прехтль, бароко, монументальний живопис, ілюзіонізм
ПРОТИДІЇ МОСКОВСЬКОЇ ДЕРЖАВИ ПІДГОТОВЦІ ДО УКЛАДЕННЯ ТА РЕАЛІЗАЦІЇ ГАДЯЦЬКОЇ УГОДИ
Досліджено комплексну протидію Московської держави втіленню в життя Гадяцької угоди 1658 р. як альтернативного державотворчого проєкту Війська Запорізького. На основі царських грамот, листів керівництва козацької держави та інших архівних документів проаналізовано, які ідеологічні, політичні та військові інструменти використовувала Москва для зриву планів творення Великого князівства Руського. Доведено, що невдала спроба реалізації ідеї Гадяцької унії була наслідком цілеспрямованої та системної політики Московської держави, а не лише браку підтримки з боку частини шляхти Речі Посполитої та внутрішніх суперечностей у Гетьманщині. Стверджено, що в 1658 р. Московська держава трактувала українські землі не як рівноправного союзника, а як простір, що підлягав військово-адміністративному контролю. Запровадження воєводств, інформаційний нагляд і втручання у внутрішні конфлікти козацької старшини були складовими системної протидії реалізації Гадяцької унії як альтернативного, федеративного геополітичного проєкту. Аналіз царських указів і воєводських листів свідчить, що Москва готувалася до силового сценарію ще до відкритого розриву з Іваном Виговським, розглядаючи воєводську владу й військові гарнізони як інструмент тиску на місцеве населення та старшину. Протидія ідеї Гадяцької унії була багаторівневою та системною – дипломатичною, військовою, адміністративною і пропагандист- ською – і спрямованою на недопущення політичної автономії Гетьманщини. Москва сприйняла Гадяцьку угоду як порушення Переяславських домовленостей 1654 р. і розпочала війну проти ВЗ. Попри перемогу Івана Виговського під Конотопом, війна виснажила ресурси козацької держави, а неспроможність Речі Посполитої надати дієву військову підтримку суттєво послабила позиції гетьмана. Головним зовнішнім чинником зриву реалізації Гадяцької унії стало саме втручання Москви, яке поєднувало політичний тиск, воєнну агресію та інспірування громадянського протистояння. Саме ця невдала спроба реалізації Гадяцького проєкту, а не лише смерть Богдана Хмельницького, започаткувала період Руїни.
Україна, Польща, Гадяцька унія, Військо Запорізьке, Московська держава, Велике князівство Руське, політика, війна, історія, культурна пам’ять
ТОРГОВІ ШЛЯХИ ЧЕРЕЗ ЗАХІДНОРУСЬКІ ЗЕМЛІ В ПОЛІТИЦІ ПОЛЬСЬКОГО КОРОЛІВСТВА XIV–XV СТОЛІТЬ
Порушено питання появи, функціонування та політичної ролі транзитних торговельних маршрутів через західноруські землі пізнього середньовіччя. Ці шляхи розглянуто як важливий регіональний економічний та геополітичний феномен, котрий мав довготривалі наслідки на тодішні русько-польські відносини. Робота структурована за географічно-хронологічним принципом. Простежено появу торговельної мережі Ганзи в гирлі ріки Вісли та налагодження зв’язків із Галицько-Волинською державою та її двома основними центрами – Володимиром і Львовом. Виявлено географію проходження кожного із чотирьох відомих ганзейських торгових шляхів до них і товарний асортимент. Запропоновано нові хронологічні рамки датування основного джерела в цьому питанні – торунського списку митниць. На прикладі торгових війн 1340-х рр. польського короля Казимира III додатково обґрунтовано, чому потрібно виводити його експансію на руські землі саме з 1349, а не 1340 р. Зроблено спробу датувати знайдені в Галичі три торгові пломби з Турне на основі хронології стабільної діяльності ганзейсько-руських шляхів. Здійснено огляд потенційного проходження «татарської дороги» протягом XIV ст. з урахуванням новітніх археологічних і нумізматичних знахідок. Зауважено тяглість шляхів центральноєвропейського напряму з княжих часів. На його прикладі показано двоякість торгової політики польських королів щодо західноруських шляхів в XV ст.: обмеження їхніх попередніх експортних можливостей на зовнішньому ринку і спрямування їх на розвиток південних земель Польського королівства. Оглянуто контекст становлення «волоської дороги». Уперше використано Люстрацію королівських маєтностей 1469 р. для реконструкції руської ділянки цього шляху й охарактеризовано її джерельний потенціал у вивченні регіональної торгівлі. Зроблено висновок про дещо детермінічні зовнішні економічні умови, які мали значний вплив на політичні наслідки функціонування цих шляхів.
торговельні шляхи, Галицько-Волинська держава, Ганза, Польське королівство, Львів, «східні товари», історіографія
[РЕЦ.]: ЧИ МОЖЕ УКРАЇНЕЦЬ СПОВІДУВАТИ РОСІЙСЬКУ САМОІДЕНТИФІКАЦІЮ? [НА КН.]: ДОБРЖАНСЬКИЙ ОЛЕКСАНДР. З ІСТОРІЇ МОСКВОФІЛЬСТВА НА ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ В ОСТАННІЙ ТРЕТИНІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ СТ.: МОНОГРАФІЯ. ЧЕРНІВЦІ: ДРУК АРТ, 2024. 328 С.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
[РЕЦ.]: «СПРАВЖНІЙ ДРУГ ПІЗНАЄТЬСЯ В БІДІ!» [НА КН.]: WOJNA NA UKRAINE: KIJÓW – WARSZAWA RAZEM DO ZWYCIĘSTWA. ANALIZY – REFLEKSIĘ – KALENDARIUM. PRACA ZBIOROWA POD REDAKCJĄ STANISŁAWA STĘPNIA. WARSZAWA: FUNDACJA WOLNOŚĆ I DEMOKRACJA, 2022. 418 S.
КОНСЕРВАТИЗМ ЯК СТРАТЕГІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ: ПОЛІТИЧНІ ПРОЦЕСИ В РЕСПУБЛІЦІ ПОЛЬЩА У 2015–2023 РОКАХ
У статті проаналізовано політичні процеси у Республіці Польща в період правління партії «Право і справедливість» (ПіС) у 2015–2023 роках, коли консерватизм став основою стратегії національної безпеки держави. Розглянуто консервативний поворот польської політичної сцени після т. зв. «Ери Туска» та підходи до реалізації правоконсервативних засад у внутрішній і зовнішній політиці. Детально проаналізовано електоральні перемоги ПіС у 2015 та 2019 роках, що забезпечили партії парламентську більшість та президентську владу. Особливу увагу приділено п’яти основним постулатам партійної програми: відновлення держави, економічний розвиток, сімейна політика, суспільні реформи та зовнішньополітична суб’єктність. Показано, що консервативна ідеологія ПіС базувалася на цінностях свободи, солідарності, справедливості, національної ідентичності та католицьких принципах. Ключовими аспектами політичної програми були: активна соціальна програма «500+», зміцнення традиційної моделі сім’ї, посилення ролі католицької церкви, реформи судової системи та державного управління. Зовнішньополітичний курс ПіС характеризувався євроскептицизмом, зміцненням співпраці зі США та НАТО, антиросійською позицією та складними відносинами з Україною. Консерватизм у Польщі 2015–2023 років функціонував як комплексна стратегія національної безпеки, що включала захист культурної автентичності, протидію зовнішнім впливам та зміцнення внутрішньої єдності. Водночас існували суперечності між консервативними принципами та європейською інтеграцією, що призводило до зовнішніх та внутрішніх політичних конфліктів. Перехід виконавчої влади до Громадянської коаліції та формування уряду Дональда Туска у 2023 р. не поклало кінець консервативному циклу в польській політиці, а започаткувало новий процес політичного протиборства ліберально-демократичної та консервативно-демократичної доктрин. Польський досвід має велике значення для розуміння сучасних тенденцій у європейській політиці та центральноєвропейському консерватизмі.
Республіка Польща, консерватизм, національна безпека, «Право і справедливість», Громадянська платформа, міжнародні відносини, політичні процеси, євроскептицизм, українсько-польські відносини.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ТРУДОВИХ ВІДНОСИН У РЕСПУБЛІЦІ ПОЛЬЩА НА ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
На основі сучасних досліджень розкрито особливості реформування трудового законодавства в новітній історії Польщі. Визначено основні принципи правового регулювання трудових відносин. Проаналізовано ключові аспекти трудового права Республіки Польща, зокрема щодо дистанційної роботи та прав українських мігрантів. Виокремлено трудові відносини як основу соціально-економічного розвитку держави, оскільки вони визначали взаємодію між працівниками та роботодавцями, впливаючи на добробут суспільства. Акцентовано незворотність введення європейських стандартів праці та їх вплив на трудове законодавство Польщі. Констатовано, що у контексті євроінтеграції України особливого значення набуло вивчення досвіду країн Європейського Союзу, зокрема Польщі, яка мала розвинену систему трудового законодавства, адаптовану до стандартів ЄС. Узагальнено порівняння правового регулювання трудових відносин в Україні та Польщі, зокрема в аспектах дистанційної роботи та захисту прав трудових мігрантів, що дозволить виявити сильні сторони та недоліки національних систем, а також шукати шляхи вдосконалення українського законодавства.
Республіка Польща, трудове законодавство, право, українські мігранти, Європейський Союз.
МОРАЛЬНІ ЦІННОСТІ ТА ІСТОРИЧНІ КРИТЕРІЇ НАГОРОДЖЕННЯ В МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИНАХ
Протягом всієї історії влада намагалася виправдати свою легітимність через систему нагород, які часто вручалися не за реальні досягнення, а за лояльність режиму. Від античних імператорів до сучасних диктаторів нагороди ставали інструментом пропаганди, закріплюючи культ особистості та приховуючи репресії. Автор статті досліджує, як автократії використовували відзнаки для маніпуляції суспільною свідомістю та створення ілюзії «заслуженої» влади. У Стародавньому Римі імператори, такі як Калігула чи Нерон, присвоювали собі божественні титули та тріумфи за вигадані перемоги. Пізніше, у середньовічній Європі, монархи засновували ордени (наприклад, Орден Золотого Руна), щоб купувати вірність знаті. Ці нагороди не мали нічого спільного з честю чи доблестю – вони були політичними інструментами, що підтримували ієрархію влади. Керівництво Радянського Союзу і нацистської Німеччини довели систему незаслужених нагород до сакралізації. Й. Сталін нагороджував орденами керівників таборів, а А. Гітлер вручав хрести за «заслуги» офіцерам, які здійснювали воєнні злочини. У Північній Кореї чи СРСР зʼявилися цілі категорії відзнак для пропагандистів, які прославляли режим. Нині в таких країнах, як Росія чи Білорусь, триває практика масового нагородження державними відзнаками чиновників, силовиків і пропагандистів. Наприклад, ордени за «відродження традицій» або «патріотизм» часто отримують особи, причетні до репресій. Це свідчить про те, що незаслужені нагороди залишаються важливим інструментом легітимації диктатур. Система державних відзнак у автократіях завжди відображає їхню сутність – вона не винагороджує заслуги, а підтримує владу через символічний капітал. Дослідження цього феномену допомагає краще зрозуміти механізми пропаганди та способи маніпуляції історичною пам’яттю.
історичні диктатури, політичні відзнаки, автократії, тоталітаризм, пропаганда, культ особистості, легітимація влади, символічний капітал, репресивні режими, античні деспоти, середньовічні ордени, сучасні диктатури, маніпуляція історією.
ЕТНОСОЦІОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІЇ У XIX–XX СТОЛІТТЯХ: УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКА МІЖЕТНІЧНА ВЗАЄМОДІЯ
У статті досліджено українсько-польську міжетнічну взаємодію впродовж XIX–XX століття як чинник формування української національної ідентичності в етносоціологічному вимірі. Розглянуто динаміку відносин між українським і польським етносами в умовах імперського домінування, національного пробудження, міжвоєнного протистояння, Другої світової війни та радянського періоду. Особлива увага приділяється аналізу політики пацифікації та формам політичної мобілізації українців у контексті польської державної політики, подій Волинської трагедії у роки Другої світової війни. Акцентовано на локальних прикладах співпраці, релігійного і культурного співіснування як альтернативних моделей міжетнічної взаємодії. На основі сучасної української історіографії та міждисциплінарних підходів обґрунтовано потенціал українсько-польського історичного діалогу як засобу примирення в умовах нових геополітичних викликів.
міжетнічна взаємодія, національна ідентичність, націотворення, історична пам’ять, етносоціологія.
ЄПИСКОП ГРИГОРІЙ ХОМИШИН: НА ПЕРЕХРЕСТІ УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИХ КУЛЬТУРНИХ ТА ЦЕРКОВНИХ ВЗАЄМИН ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ XX СТОЛІТТЯ
У статті висвітлено постать єпископа Григорія Хомишина як ключової фігури українсько-польських відносин у Галичині першої половини XX століття. Проаналізовано його суспільно-політичні та релігійні погляди в контексті тогочасних міжнаціональних викликів. Розглянуто культурологічні аспекти діяльності та внесок єпископа у розвиток освіти й духовності, а також його роль у формуванні нової парадигми українсько-польських взаємин. Особливу увагу приділено його концепції «західного вектора» розвитку Української греко-католицької Церкви та культури. Мета дослідження – комплексно проаналізувати діяльність і спадщину Григорія Хомишина як репрезентанта українсько-польського релігійного та культурного діалогу, дослідити його бачення ролі Греко-Католицької Церкви (ГКЦ) у цивілізаційному виборі України, а також виявити вплив міжетнічної взаємодії на формування богословських і соціальних поглядів єпископа. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує історико-біографічний, культурологічний, порівняльний та герменевтичний методи. Використано джерела як українського, так і польського походження, а також матеріали церковного архіву, спогади сучасників і аналітичні праці сучасних дослідників. Наукова новизна полягає у спробі представити постать Григорія Хомишина не лише як церковного ієрарха, а й як мислителя, культурного модернізатора й ініціатора стратегічного зближення з європейською християнською традицією. Уперше в контексті українсько-польських взаємин проаналізовано його концепцію модерної українськості, базованої на католицькій візії суспільного розвитку. Прогнозовані висновки: єпископ Хомишин відігравав важливу роль у становленні діалогу між українським і польським народами на релігійному й культурному рівнях. Його ідеї зберігають актуальність у контексті сучасного пошуку моделі співжиття в мультикультурному суспільстві. Дослідження спадщини Хомишина відкриває нові перспективи для вивчення етноконфесійних трансформаційних процесів у Галичині та сприяє глибшому розумінню ролі Церкви у міжетнічних взаєминах.
Григорій Хомишин, українсько-польські відносини, Галичина, Греко-Католицька Церква, міжкультурний діалог, латинізація, західноєвропейська орієнтація.
ЗАКОНОДАВЕЦЬ СТИЛЮ В АРХІТЕКТУРІ ЛЬВОВА ПОЧАТКУ ХХ СТ.: ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ АЛЬФРЕДА ЗАХАРІЄВИЧА
Цей текст знайомить читачів з життям і творчістю Альфреда Захарієвича (1871–1937), видатного галицького архітектора, який працював за часів сецесії, раннього модернізму та неокласицизму початку ХХ ст. Будучи провідним будівничим модерного Львова, він виступив як спадкоємець професійної слави свого батька, проф. Юліана Захарієвича – засновника львівської архітектурної школи доби історичних стилів. У професійній діяльності Захарієвич-молодший свідомо артикулював свою місію новатора, беручи участь у створенні Пасажу Міколяша (1899–1900) чи комплексу головного львівського двірця (1901–1904). У Галичині він впроваджував новітні методи і матеріали будівництва, зокрема, залізобетонні конструкції системи Геннебіка. Альфред Захарієвич уславився як будівничий сотень залізобетонних мостів, що відносилися до найбільших в Австро-Угорщині. Його проєкти поєднували вишукану естетику форм з функціональною продуманістю внутрішнього планування, про що свідчить найвизначніша серед створених ним громадських споруд – історичний будинок Львівської торгово-промислової палати (1907–1910). Він також реалізував проєкти найкращих банківських будинків Львова, зокрема, офісу Кредитного земського товариства (1911–1916), який виразно наслідує стиль Отто Вагнера. В архітектурному краєвиді Львова окрему увагу привертають проєктовані ним чиншові доми, такі як кам’яниця Балабана (1908–1910). У Львові Альфред Захарієвич першим звернувся до форм стилю сецесії, а пізніше проявив себе як провідний майстер архітектури, який працює в парадигмі постсецесійного неокласицизму. Довгий час досягнення Альфреда Захарієвича лишалися недооціненими, в історико-архітектурних публікаціях його ім’я майже не згадувалося. Тим часом його видатну роль у розвитку архітектури модерного Львова на початку минулого століття можна співставляти із внеском чільних львівських будівничих давніх епох – Паоло Домінічі наприкінці ХVІ ст., Бернарда Меретина у середині ХVІІІ ст. чи Юліана Захарієвича в останній третині ХІХ ст.
Галичина, Львів, пограниччя культур, мішана ідентичність, fin de siècle, сецесія, неокласицизм.
СПРОБИ ПЕРЕГЛЯДУ ГОЛОВНИХ ПОЛОЖЕНЬ ГАДЯЦЬКОЇ УГОДИ Й ПРИЧИНИ НЕВДАЧІ ЇЇ ПРАКТИЧНОЇ РЕАЛІЗАЦІЇ У 1659 РОЦІ
Досліджено спроби перегляду головних положень Гадяцької угоди 1658 року в контексті політичної ситуації 1659 року. Особливу увагу приділено позиції гетьмана Івана Виговського, ставленню козацької старшини, опозиційних полковників і представників Речі Посполитої до положень про створення Великого князівства Руського. Аналізуються причини поступок з боку української сторони в Гадяцькій угоді 1659 року, серед яких – внутрішня опозиція, зростання промосковських настроїв серед козацтва, воєнна загроза, дипломатичні компроміси та зрада частини еліт. Проаналізовано зміст пропозицій Війська Запорізького щодо внесення змін до тексту договору, запропонованих І. Виговським. Зроблено висновок про те, що долю Гадяцької угоди було вирішено під час обговорення на сеймі у травні 1659 р. Показано, як політична нестабільність, відсутність єдності в середовищі українського проводу й агресивна позиція Московської держави унеможливили практичну реалізацію Гадяцької угоди. У підсумку ідея включення Русі до рівноправної федерації з Польщею і Литвою залишилася нереалізованою політичною альтернативою.
історія, Гадяцька угода, Україна, Військо Запорозьке, Річ Посполита.
ВОЛИНСЬКІ І СХІДНОПОДІЛЬСЬКІ МАГНАТИ І ШЛЯХТА НА ПОГРАНИЧЧІ З ПОЛЬСЬКОЮ КОРОНОЮ В ХОДІ ОБВЕДЕННЯ ПРИКОРДОННИХ МАЄТКІВ У 1546 РОЦІ
У статті досліджується перепис міждержавних кордонів між Великим Князівством Литовським і Польською Короною, який було проведено у 1546 р. У центрі уваги – взаємини магнатів і шляхти обох держав на пограниччі, проявлені під час об’їзду маєткових границь, а також їх фіксації у протоколах граничних комісарів. Розглянуто структуру протоколів граничних об’їздів та об’єкти фіксації даних (правопорушень, граничних знаків і заяв привілейованих землевласників про визнання-невизнання границь і володінь). Показано, що приграничні взаємини магнатів і шляхти обох держав мали сусідський характер, зумовлений шляхетським правом землеволодіння та загалом ранньомодерним характером територіальної організації суспільства. Значною мірою ці взаємини визначалися загосподаренням територій власними підданими, що створювало прецеденти територіальних спорів. Джерело розкриває, наскільки відмінною була специфіка приграничних відносин сусідів-землевласників обох держав на Поділлі – на прикордонні з Диким Полем. Окреслену проблематику взаємин магнатів і шляхти на пограниччі та межування маєткових границь може значно поглибити вивчення актових книг Волинської землі до 1569 р. у складі Великого Князівства Литовського, а також аналогічних книг Белзського, Руського і Подільського воєводств Корони, матеріалів Литовської Метрики, Коронної Метрики, залишків шляхетсько-магнатських архівів, в яких набагато повніше відображались контакти приграничних землевласників.
міждержавні кордони, опис границі 1546 р., урядова акція, шляхетські маєтки, маєткові границі, Велике Князівство Литовське, Корона Польська, Руське воєводство, Волинь, Поділля, Брацлавський повіт.
СПЕЦИФІКА ЕКСПАНСІЇ ПОЛЬСЬКОГО КОРОЛЯ КАЗИМИРА III НА РУСЬКІ ЗЕМЛІ: СПРОБА РЕКОНСТРУКЦІЇ ЇЇ ПРИЧИН ТА ПЕРЕБІГУ
Порушено питання особливості участі польського короля Казимира III у боротьбі за галицько-волинську спадщину. Розглянуто її загальне бачення в польській та українській історіографіях зі специфікою епохи їх становлення. Оскільки в них традиційно тісно пов’язувалося питання мотивів та участі Казимира III із правлінням та загибеллю останнього самостійного галицько-волинського князя Юрія II Болеслава Тройденовича, детально досліджено особливості його релігійної політики, взаємин з галицькими та волинськими боярськими елітами, внутрішню ситуацію в державі та зовнішні відносини із сусідами. Досліджено виникнення легенди про участь Юрія Болеслава у тристоронніх переговорах з угорським і польським королями у Вишеграді влітку 1338 р. з передачею останньому своєї спадщини; наведено до неї контраргументи. Простежено перебіг польсько-русько-татарської війни 1340–1341 рр., її завершення та наслідки, включно з реваншем Казимира III в 1349 році. Для розуміння яке бачення мав король на завойовані терени розібрано нюанси його титулатури. Розглянуто вибудову його взаємини із боярами, включно з пристосуванням останніх до нових умов феодальних відносин із монархом. Прослідковано менш помітні, але в довготривалій перспективі важливіші аспекти експансії Казимира III. Дано пояснення мотивації сприянню чужоземцям у галицьких містах з точки зору їхньої участі в міжнародній торгівлі. Зроблено огляд колонізаційних заходів короля на західному пограниччі Галичини. Перевірено «каземирівську модель» колонізації та урбанізації Францішка Сікори на прикладах пів сотні локацій нових міст і сіл в Малопольщі та Галицькій Русі в період з 1333 по 1370 рр. Дано відповідь найімовірнішого, на думку автора статті, мотиву експансії Казимира III на руські землі.
Польща, Русь, Галичина, Казимир III, Юрій-Болеслав Тройденович, експансія, колонізація, торгівля, екстенсивне освоєння, історіографія.
ПОЛІТИЗАЦІЯ ІСТОРІЇ ЧИ ІСТОРИЗАЦІЯ ПОЛІТИКИ?
Про Друге польсько-українське Комюніке (листопад 2024 р.), необхідність відновлення наукового діалогу у форматі семінарів «Україна–Польща: важкі питання»
СТАЛІНСЬКІ РЕПРЕСІЇ ПРОТИ НАУКОВОЇ ІНТЕЛІГЕНЦІЇ ТА МОЛОДІ ЛЬВОВА
УКРАЇНСЬКЕ МИСТЕЦТВО: СВІТОВИЙ, НАЦІОНАЛЬНИЙ, РЕГІОНАЛЬНИЙ ВИМІРИ
ПСИХОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ВІЗУАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИХ ВІДНОСИНАХ: ТЕОРЕТИЧНЕ ОСМИСЛЕННЯ
У статті розглянуто інтеграцію психосемантичного аналізу та візуальної ідентичності як методологічну основу дослідження суспільної свідомості в контексті українсько-польських відносин. Автори пропонують теоретичну рамку, в якій візуальна ідентичність трактується як форма відображення соціальних уявлень і колективних уявлень про «своїх» і «чужих». Особлива увага приділена можливостям методу репертуарних решіток Джорджа Келлі для вивчення психосемантичної структури образів «поляка» та «українця» у суспільній свідомості представників обох народів. Аналіз показує, що візуальні образи є не лише зовнішнім атрибутом ідентичності, але й індикатором глибинних когнітивних категорій, таких як довіра, статус, близькість чи загроза. У статті здійснено систематизацію теоретичних джерел із психології ідентичності, міжгрупових відносин, семантичного аналізу і візуальних студій. Обґрунтовується доцільність використання візуального матеріалу (герби, емблеми, шеврони, меми, зображення воїнів, історичних персонажів тощо) як одного з ключових об’єктів психосемантичного дослідження. Результати теоретичного аналізу свідчать про потенціал інтеграції психологічних і візуальних підходів для виявлення латентних елементів суспільної свідомості, що визначають динаміку міжнаціонального сприйняття.Зроблено висновок про необхідність подальших емпіричних досліджень із застосуванням методу репертуарних решіток для діагностики, моделювання та корекції уявлень, що лежать в основі ідентичнісних наративів у контексті українсько-польського діалогу.
суспільна свідомість, візуальна ідентичність, психосемантичний аналіз, метод репертуарних решіток, українсько-польські відносини, міжгрупове сприйняття, національні óбрази
ОСВІТНЯ МІГРАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ СТУДЕНТІВ ДО ПОЛЬЩІ: ДИНАМІКА ТА СТРУКТУРА В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОЇ РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ
У статті проаналізовано передумови, кількісний вимір та наслідки освітньої міграції українців до Республіки Польща після повномасштабного вторгнення Росії у 2022 р. Доведено, що збільшення кількості українських студентів в польських вищих навчальних закладах (uczelniach) зумовлювали такі фактори, як спричинена російською агресією загроза життю і здоров’ю, культурна близькість, пошук якісної освіти та можливостей отримання високооплачуваної роботи в Європейському Союзі. Статистичні звіти польського Державного дослідницького інституту «Центр обробки інформації» та американського Інституту міжнародної освіти продемонстрували збільшення у 2022–2024 рр. числа українців у польських університетах та вищих школах від 34 734 до 48 056 осіб. Значною популярністю серед українських студентів, користувалися освітні напрями «Менеджмент», «Інформатика», «Медицина». Прийнятий у березні 2022 р. польський Закон «Про допомогу громадянам України у зв’язку зі збройним конфліктом на території цієї держави» давав змогу українцям безкоштовно навчатися польською мовою в державних навчальних закладах й влаштовуватися викладати без конкурсу. Аналіз результатів анкетування українських студентів освітньої програми «Полоністика для іноземців» вказав одночасно на високу адаптивність та постійний страх і невпевненість у завтрашньому дні. Кількісне збільшення українського студентства в Польщі виражалося у демографічних і економічних перевагах для Польщі, але й також у суспільних викликах, як-от мовний бар’єр, ксенофобія, культурна інтеграція.
Україна, Польща, російсько-українська війна, освітня міграція, вища освіта, студенти, культурна інтеграція
ОСВІТА І НАУКА ЯК ІНСТРУМЕНТИ ПРИМИРЕННЯ: ПОДОЛАННЯ ІСТОРИЧНИХ УПЕРЕДЖЕНЬ У ПОЛЬСЬКО-УКРАЇНСЬКОМУ ДІАЛОЗІ
У статті досліджується роль освіти та науки як ключових інструментів примирення між Україною та Польщею, зокрема у контексті подолання історичних упереджень та формування культури діалогу. Акцентується увага на значенні освіти у формуванні необхідності створення об’єктивних підручників, що відображають погляди обох народів. Наводяться приклади успішного функціонування навчальних закладів з українською мовою навчання у Польщі, які сприяють збереженню національної ідентичності та інтеграції у польське суспільство. Аналізується вплив наукового середовища на деполітизацію історичної пам’яті через міждисциплінарні дослідження, конференції, академічні обміни та публікації. Особлива увага приділяється спільним українсько-польським історичним комісіям, які відіграють роль платформ для конструктивного діалогу щодо спірних сторінок минулого.Розглядаються меморіальні ініціативи та культурні проєкти, що сприяють формуванню спільної культури пам’яті. Підкреслюється, що лише через розвиток критичного мислення, повагу до історичної правди, відкритість до різних точок зору та активне міжкультурне співробітництво можна подолати стереотипи та досягти справжнього порозуміння між народами. Освіта і наука в цьому процесі виступають не лише засобом передачі знань, але й інструментом гуманітарної трансформації міждержавних відносин.
Польща, Україна, освіта, наука, примирення, історичні упередження, діалог
ЛОБІЮВАННЯ ІНТЕРЕСІВ УКРАЇНИ В ПОЛІТИЧНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ АЛЕКСАНДРА КВАСНЄВСЬКОГО
Важливим етапом польсько-українського примирення стала імплементація його принципів, розроблених еміграційними середовищами, у міждержавних відносинах. Велика заслуга у нормалізації польсько-українських відносин належить польському політикові, журналістові і громадському діячеві Александру Кваснєвському. Концепція польсько-української співпраці в політичній думці А. Кваснєвського містила кілька елементів, як-от усвідомлення вирішального значення осі Варшава-Київ для безпеки регіону, розв’язання історичних суперечок, лібералізація політики щодо національних меншин, досягнення примирення, лобіювання інтеграційних та економічних прагнень України. Нормалізація польсько-українських відносин, інституалізація двостороннього примирення та лобіювання інтересів України на міжнародній арені стали важливими напрямами діяльності Александра Кваснєвського. В період його двох президентських каденцій ініційовано низку двосторонніх проєктів у політичній і економічній галузях.А. Кваснєвський взяв участь у розв’язанні внутрішньо української кризи 2004 р., виступає радником українських політичних інституцій та експертом у питаннях двостороннього співробітництва. Неодноразово визнавався кращим лобістом України на міжнародній арені. Президентура А. Кваснєвського вирізняється порівняно з правліннями інших глав держави ІІІ Речі Посполитої. За його каденції ухвалено нову Конституцію, Польща вступила в ЄС і НАТО. Започатковані А. Кваснєвським ініціативи – запрошення України до групи центрально-європейських держав, підтримка реформ і демократизації, лобіювання вступу до НАТО і ЄС, декларація про примирення, побудова нафтопроводу Одеса-Ґданськ, щорічний економічний форум в Жешові, створення польсько-українського військового підрозділу – залишаються актуальними.
польсько-українські відносини, польсько-українське примирення, Александр Кваснєвський, лобіювання
ПОЛЬСЬКА АВТОКЕФАЛЬНА ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА У СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНИХ ПРОЦЕСАХ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ (РОСІЙСЬКИЙ ЧИННИК)
У статті розглянуто питання отримання автокефалії Польською Православною Церквою (ППЦ) від Константинопольського патріархату у 1925 р., простежено роль уряду Другої Речі Посполитої та спротив Російської Православної Церкви в процесах набуття самостійності ППЦ. Виокремлено роль українського чинника в сприянні самостійницьким тенденціям церковного життя. Актуалізовано питання правових наслідків спроби надання повторної автокефалії Польській Автокефальній Православній Церкві (ПАПЦ) від Московського патріархату у 1948 р. Акцентовано увагу на провідній ролі промосковського вектору у житті ПАПЦ після Другої світової війни до сьогодення.Констатовано невизнання ПАПЦ створення Православної Церкви України (ПЦУ) у 2018 р. та синхронність дій з позицією Московського патріархату, а також неоднозначну позицію на російську агресію проти України.
Польська Православна Церква, Польська Автокефальна православна Церква, Друга Річ Посполита, автокефалія, православ’я